A sürgősségi ellátás kommunikációs kihívásai a Jósa András Oktatókórházban - Vitkai Éva (2018)
Az elmúlt évek érezhető fejlődése ellenére a hazai egészségügyi kommunikációs gyakorlat még mindig komoly hiányosságokkal bír, és korántsem lehet minden problémát a hiányzó anyagi- és humánerőforrás rovására írni. Meggyőződésem, hogy a kommunikációs kultúra és gyakorlat célzott fejlesztésével jelentős minőségi változások érhetőek el a magyar egészségügyben. A posztmodern társadalom alaptéziseket írt át az egészségügyben is. Az altruista maga-tartás, a gyógyítás, mint szolgálat, a gyógyító küldetés fogalma átalakult, megváltozott. Egyik oldalról szolgáltatást várnak el a kliensek, kérdés, hogy az egészségügyi ellátás szolgálat vagy szolgáltatás? Ezt a szintézist még nem sikerült megteremteni. A Szabolcs-Szatmár-Bereg Megyei Kórházak és Egyetemi Oktatókórház, ahol dolgozom egykapus rendszerű, így elsőként a sürgősségi ellátás találkozik többnyire a panasszal érke-ző beteggel. Az SBO a legszűkebb keresztmetszete az egészségügyi ellátó rendszernek. Nem kell beutaló, a beteg saját döntése alapján is bemehet. Az elmúlt időszakban országos szinten érték panaszok a sürgősségi ellátást. A legtöbb szakember ennek okát abban is látja, hogy a sokszor az átláthatatlan betegutak, a hosszú várakozási idő lerövidítése vagy csupán munkahelyféltés miatt (este felkeresve az ellátást) gyakran keresik fel a betegek a sürgős-ségi osztályokat, kikerülve ezzel a rendszer akadályait. Bemutatom a sürgősségi osztályunk kialakulását, mindennapi gondjait, az egészségügyi személyzet és a betegek részéről érkezett panaszok tartalmát. Kitérek arra is, milyen rend-szeren keresztül igyekeztünk a kommunikációs terheket, az ebből eredő panaszokat enyhíteni. Felmérésekkel igyekszem bizonyítani, hogy a sürgősségi ellátórendszer leterheltségét az indokolatlan megjelenések tovább fokozzák. A téma feldolgozását azért is tartom fontosnak, mert bár az egészségügyi kommunikációról nagyon sok tanulmány készült, még sem történt látható előremozdulás ezen a téren.